Lep pozdrav!
Dobrodošli na predavanju Richarda Stallmana.
Resnično smo počaščeni, da je tukaj.
Menim, da ga pravzaprav ni potrebno predstavljati.
A ga bom kljub temu predstavila.
Richard Stallman je leta 1983 ustanovil gibanje
za svobodno programsko opremo.
Leta 1984 je začel razvoj operacijskega sistema GNU.
Gre za svobodno programsko opremo.
Vsak jo lahko svobodno kopira in redistribuira.
S spremembami ali brez njih.
Operacijski sistem GNU Linux, operacijski sistem GNU z dodanim
Linux jedrom, se danes uporablja na več deset milijonih računalnikov.
Stallman je prejel nagrado Grace Hopper, podeljuje jo društvo ACM.
Prejel je štipendijo sklada MacArthur in nagrado pionir
sklada za elektronske meje.
Prejel je nagrado za družbeno- ekonomsko blaginjo sklada Takeda
kot tudi številne častne doktorate.
Dobrodošli in predajam vam oder.
Upam, da ne pričakujete, da ga iztrgam in vzamem s sabo.
Najbrž je prevelik.
Potreboval bi veliko pomoči.
Razlog, da so me začeli vabiti kot predavatelja,
tiči v mojem delu pri gibanju za svobodno programsko opremo.
Svobodno kot pri besedi svoboda.
In v razvoju operacijskega sistema GNU, ki ga večina ljudi
napačno imenuje Linux.
Ampak to predavanje se ne ukvarja s tem.
To predavanje odgovarja na vprašanje, ki mi ga pogosto
postavljajo po predavanjih o svobodni programski opremi.
Lahko iste ideje prenesemo na kaj, kar ni programska oprema?
Da bi vprašanju dal smisel, moram začeti s kratkim
pojasnilom idej o svobodni programski opremi.
Pri programski opremi obstajata le dve možnosti:
uporabniki nadzirajo program
ali program nadzira uporabnike.
V prvem primeru to imenujemo svobodna programska oprema.
Da lahko učinkovito nadzirajo program in kar ta zanje počne,
uporabniki potrebujejo določene svoboščine
pri uporabi programa.
Če uporabniki imajo svoboščine, te temeljne svoboščine,
potem nadzirajo program.
Nadzirajo ga kot posamezniki.
Nadzirajo ga tudi kolektivno.
V katerihkoli skupinah, ki jih oblikujejo.
Skupine imajo nadzor nad skupinskimi različicami programa.
Posamezniki lahko programe spreminjajo, tako da imajo
največ neposrednega nadzora nad programom pri posamezni rabi.
Če uporabniki nimajo osnovnih svoboščin,
program nadzira uporabnike.
Vedno pa nekaj nadzira program.
Skozi program nadzira uporabnike.
Program, ki ni svoboden, je brez izjeme
orodje neenakopravne moči.
Sistem digitalne kolonizacije,
ki ljudi ohranja ločene drug od drugega in nemočne.
Ločeni so, ker programa ne smejo redistribuirati.
Nemočni so, ker nimajo izvornih kod
in ga ne morejo spreminjati.
Niti ne morejo določiti, kaj program v resnici počne.
Pravica mora odpraviti nesvobodno programsko opremo.
Prvi korak pomeni osebno ji ubežati.
Priti v svobodni svet, ki smo ga zgradili, in živeti v njem.
Naš končni cilj je, da so vsi uporabniki računalništva
svobodni in imajo nadzor nad svojim računalniškim delovanjem.
Odpraviti lastniško programsko opremo.
Kaj so osnovne svoboščine? Obstajajo štiri.
Program je za vas svobodna programska oprema,
če kot uporabnik programa uživate te štiri svoboščine.
Ničelna svoboščina je poganjati program, kakor želite.
Prva svoboščina je preučiti
izvorno kodo in jo spremeniti.
Tako program dela, kakor želite.
Druga svoboščina je redistribuirati natančne
kopije programa, kadar želite.
Tretja svoboščina je prispevati v svojo skupnost.
Kar je svoboščina distribuirati kopije
svojih preoblikovanih različic, kadar želite.
Da je program svoboden, mora dati
vse štiri od teh svoboščin.
Poskusil jih bom smiselno urediti.
Vendar ne gre za ravni svoboščin.
Vse so enakovredne.
Če katera svoboščina umanjka ali je nepopolna,
program nesprejemljivo omejuje uporabnike.
Je tudi neetičen.
To ni tehnična razmejitev.
Vsak del kode je lahko svoboden ali lahko ni svoboden.
Ni vprašanje, katere lastnosti ima.
Ne neposredno.
Ni vprašanje, kako deluje.
Ni vprašanje, kako je bila koda napisana.
Je vprašanje etičnih, družbenih in političnih določil.
Za način, na katerega je ljudem dovoljeno kodo uporabljati.
Zato je vprašanje ključno za vsakogar.
Tehnična vprašanja lahko pustimo
tehnikom, ki opravljajo določeno delo.
Etična vprašanja vplivajo neposredno
na vsakogar, ki programe uporablja.
Zato morajo biti skrb vsakogar.
Uporaba svobodnega programa pomeni razvoj v družbi.
Ker program uteleša znanje.
V svobodnem programu je to znanje dostopno
uporabnikom, da ga razumejo.
Zatem vzdržujejo, prilagodijo in razširijo.
Tudi uporabljajo na druge načine.
Uporaba lastniškega programa
v družbi sploh ne pomeni razvoja.
Ker ustvarja odvisnost.
Posamezni entiteti vsiljuje odvisnost.
To je družbena težava.
Če vidimo, da ljudje uporabljajo nesvoboden program
jim skušajmo pomagati, da s tem prenehajo.
Nasploh poskusimo odsvetovati
uporabo nesvobodnega programa.
Ker je ta uporaba družbena težava.
Napisati svoboden program je prispevek k družbi.
Bolj ali manj.
Kako velik, je odvisno od tehničnih podrobnosti.
Nekateri programi so zelo uporabni.
O drugih se ne splača niti razmišljati.
Toda svobodna programska oprema je distribuirana na način,
ki ji omogoča, da prispeva, kar ima ponuditi.
Po drugi strani napisati nesvoboden program
ni prispevek k družbi, ker je vzvod moči.
Poskus zvabiti druge, da izgubijo svojo svobodo.
Ko postanejo uporabniki tega programa.
To je škodljivo vedenje.
Če ima program privlačne značilnosti,
so to vaba za past.
Paradoskalno, programa ne napravijo boljšega.
Napravijo ga bolj škodljivega.
Če lahko izbirate, da napišete nesvoboden program
Ali ne naredite nič.
Če lahko izbirate, da podpirate ali pomagate
pri razvoju nesvobodnega programa.
Ali ne naredite nič.
Bolje je narediti nič.
Saj tako ne delate škode.
Razumem, da boste v resničnem življenju imeli druge
možnosti, verjetno boljše od obeh.
Toda če imate le ti dve, ne narediti nič.
Če bi bil to pogovor o svobodni programski opremi,
bi podrobno pojasnil razloge, zakaj je vsaka
od teh svoboščin ključna.
V tem pogovoru naj pojasnim, da se morajo
upoštevati v vseh vrstah aktivnosti v življenju.
Vključno s poslom.
Program naj bi bil svoboden za nekomercialno rabo,
kar je zavajajoče opisano, to ni svoboden program.
Te štiri svoboščine niso obvezne.
Poudarek je na tem, da moraš biti svoboden,
da jih lahko udejanjaš, če to želiš.
Udejanjanje katerekoli od njih od tebe ni zahtevano.
Tvoja svoboščina je, da poganjaš program, kakor želiš.
Ni pa to od tebe zahtevano.
Če si mazohist, lahko program poganjaš, kakor ne želiš.
Lahko se tudi odločiš, da ga sploh ne poženeš.
Tvoja svoboščina je, da preučuješ in spreminjaš
izvorno kodo. Ni pa to od tebe zahtevano.
Večina uporabnikov večinoma vzame svoboden program
na zaupanja vrednem mestu in ga brez pregleda požene.
Izvorno kodo pogledaš,
če imaš za to posebno motivacijo.
Včasih ljudje imajo takšno motivacijo.
Pogosto tega raje ne počnejo.
Ker imajo za početi druge stvari.
Svoboden si, da redistribuiraš programsko opremo.
Toda v nobenem primeru to ni zahtevano.
Ne rečemo: Distribuiraj kopije tako in tako.
Ali določenim vrstam ljudi v določenih primerih.
Poudarek je na tem, da ti ne sme biti prepovedano.
Svoboden moraš biti, da sodeluješ z drugimi.
Kadar želiš.
Nasprotujemo vsakemu poskusu vmešavanja
in razdeljevanja ljudi.
Nismo komunisti.
Ne rečemo: Moraš sodelovati s tem in tem.
S tretjo svoboščino, svoboščino distribuiranja kopij
svojih spremenjenih različic, to tudi ni zahtevano.
Spremenjeno različico lahko zasebno uporabljaš.
V nekaterih primerih lahko mislimo...
Celo vi morda mislite, da ta spremenjena različica
lahko toliko prispeva k skupnosti, da morate ljudem
omogočiti dostop do nje po svoji moralni dolžnosti.
Svobodna programska oprema ne pomeni, da morate
svoje spremenjene različice narediti dostopne.
Poudarek je na tem, da vam to ne sme biti prepovedano.
Gibanje za svobodno programsko opremo sem začel
leta 1983. Razvoj operacijskega sistema GNU
sem vzpostavil leta 1984.
S svobodno programsko opremo kot abstrakcijo,
kot zamegljenim ciljem prihodnosti, se veliko ne spremeni.
Da smo pri uporabi računalnika lahko svobodni pomeni
imeti dovolj svobodne programske opreme za vsa opravila.
Da lahko nesvobodno programsko opremo zavrnemo.
V obliki resnične politike.
Da ji lahko ubežimo.
Resnično.
Zato sem začel projekt, ki bi to omogočal.
Prvi korak je napisati svobodni operacijski sistem.
Operacijski sistem najdete v vsakem računalniku,
vedno obstaja operacijski sistem.
Opravlja navadne naloge in zagotavlja platformo
za poganjanje programov, ki opravljajo specifične naloge.
GNU je operacijski sistem in njegov namen
je biti povsem svobodna programska oprema.
Njegovo ime je šala.
Ime je GNU ni Unix (GNU's Not Unix).
Okoli osemdesetih let prejšnjega stoletja se je navadno
tak način poimenovanja uporabljal v skupnostih hekerjev.
Zaradi reference.
Če si napisal program, ki je bil podoben drugemu,
obstoječemu programu, si mu lahko dal referenco z izjavo:
Ta program ni tisti drugi.
Odločil sem se razviti operacijski sistem, podoben Unixu.
Da bi dal referenco Unixu za tehnične ideje,
sem sistem poimenoval GNU ni Unix ali GNU.
Drugi razlog za izbiro tega imena pa je,
da gre za angleško besedo, najbolj nabito s humorjem.
Po slovarju sodeč ima tihi g
in se beseda izgovarja kot nu.
Vsakokrat, ko želite zapisati besedo gnu,
jo lahko črkujete g-n-u.
Pa imate šalo.
Morda ni najboljša šala.
Ampak jih je veliko.
Ljudje so pogojeni
povezati to besedo s humorjem.
Vidijo to besedo in se skoraj začnejo smejati.
Cepljeni so na smeh.
Nisem se mogel upreti.
Mimogrede: GNU je šala, ker obstaja kot beseda.
Tako se imenuje žival, ki živi v Afriki.
Če ne bi imela drugega pomena, ne bi bila šala.
Ko govorimo o našem sistemu,
prosim ne sledite slovarju.
Imenujte ga GNU.
Če boste govorili o nu operacijskem sistemu,
boste ljudi zmedli.
Na tem delamo že 28 let.
20 let ga uporabljam.
Sistem ni več novost.
Ljudi ne boste slišali pogosto govoriti o GNU.
Četudi ga uporabljajo.
Na žalost je leta 1992 nekdo drug
zagotovil zadnji manjkajoči delček v sistemu.
To je delček, imenovan jedro.
Njegovo jedro je bilo leta 1991 lastniško.
Imenuje se Linux.
Leta 1992 je naredil svobodno programsko opremo.
Zapolnilo je zadnjo režo v GNU sistemu.
Skoraj je bil zaključen.
Ljudje so se zmedli.
Vse skupaj so poimenovali Linux.
Dali so mu referenco za nekaj, kar smo mi naredili.
V letih pred tem.
Tako se dogaja, da milijoni ljudi
uporabljajo naš sistem in ne vedo, da je GNU sistem.
Mislijo, da je Linux, ki ga je začel gospod Torvalds.
Zato bi vas prosil,
da ga imenujete GNU plus Linux.
Če ga imenujete Linux, prvotnim razvijalcem
ne priznate nobene reference.
Če ga imenujete GNU plus Linux,
nam priznate enakovredno omembo.
Menim, da je pravično vsaj to zahtevati.
To potrebujemo.
Mi smo kampanja za vašo svobodo.
Za napredovanje kampanje
je potrebno, da ljudje vedo zanjo.
Ko ljudje slišijo, da sistem vsebuje Linux,
ga povežejo z gospodom Torvaldsom in njegovimi idejami.
Tako se zgodi, da on zavzema apolitično stališče
do tega vprašanja, pristop brez morale.
Do tega ima pravico, vendar je pomembno
za ljudi, ki o tem sistemu razmišljajo.
Vedeti, da obstaja zaradi določene kampanje,
ki bi jim dala novo svoboščino.
Potem bodo morda razmišljali o vsebini svoje svobode.
Morda se bodo naučili, da je pomembna.
Morda se bodo naučili zanjo boriti.
Potem bomo morda zmagali in je ne bomo izgubili.
Svoboda je pogosto na udaru.
O tem bom govoril
v nadaljevanju tega pogovora.
O svobodni programski opremi sem skoraj že zaključil.
Omenil bi rad dve določeni točki.
Od leta 1998 večji del skupnosti za svobodno programsko
opremo ni rekel: Svobodna programska oprema.
Namesto tega so uporabljali izraz: Odprta koda.
Izraz, ki ga sam ne uporabljam.
Saj sploh ne namigne na etično vsebino.
Tako so tudi želeli.
Zato so si izmislili ta izraz in ga uporabili.
Dali so nov izraz, ki ni bil nikoli uporabljen.
Povezali so ga z...
Odločili so se lahko, s katerimi idejami ga povezati.
Katere ideje pa izpustiti.
Povsem so izpustili idejo,
ki vsebuje prav in narobe.
Izbrali so ne povedati,
da če program ni odprtokoden,
to pomeni, da vas zlorablja.
Pravzaprav ne želijo, da se ta ideja sploh pojavi.
Zelo so se potrudili temu izogniti.
To je najbolj pomembna točka.
Če ljudje tega ne slišijo...
Ne želim govoriti v kamero.
Želela sem le reči... - V redu. Nisem razumel.
Bolje je biti neposreden.
Ne razumem namigov.
Potrebno je reči: Zamenjali bomo trak.
Potem bom vedel, da bomo zamenjali trak.
Peljite me naprej od vašega vodje.
Je pripravljeno? V redu.
Njihov cilj je bil, da tega ne predstavijo kot
etično ali neetično izdajanje programske opreme.
Na etični ravni niso želeli kritizirati
uveljavljenih praks industrije.
Če bi to odvračalo korporacije.
Na odprto kodo torej lahko pogledate
kot na asimilacijsko kampanjo, prijazno do korporacij.
Takrat še nisem bil tako politično izkušen.
Nisem vedel, da bi moral pričakovati
od asimilacijske kampanje, prijazne do korporacij,
da bo v nekem trenutku šla narobe.
Če želite pomagati našemu gibanju,
to lahko storite s pozivanjem k svobodi.
Ne vem, kako reči free v slovenščini.
Vem, da je v srbohrvaščini slobodan.
V ruščini je svobodni.
V italijanščini je libero.
Z drugimi besedami: Svoboden. Kot v svobodi.
Če imate besedo, ki pomeni svoboden,
se navezuje na svobodo in ne na ceno.
To je boljša beseda, zato jo uporabljajte.
Angleška beseda free je nekako poplavljena,
vendar je najboljša beseda, ki jo imamo v angleščini.
Uporabljamo prosto programje. - Kaj?
Prosto programje. - Kaj? Ne slišim. Povejte glasneje.
Prosto. - Prosto?
Kaj pomeni prosto?
Prosto, kot koren... - Bojim se, da je kot odprta koda.
Napačna beseda.
Svobodno je nenavadno... - Kako bi rekli free press?
Svobodni tisk. - Kaj? - Svobodni tisk.
Menim, da je bolje reči slobodni.
Bolje, da rečete slobodni.
Prosto je napačna beseda.
Lahko bi rekli prost vstop... - Ampak prost vstop je narobe.
Ni prava analogija. Razmišljajte o svobodi govora.
To je takšna vsebina.
Tako kot se svoboda govora nanaša na svobodo govoriti.
Potem je to programska oprema, ki vam daje svobodo, da
delate z računalniki, kot želite, in sodelujete z drugimi.
Ko to počnete.
Uporabniki potrebujejo nadzor tako individualno kot
kolektivno, vsakemu uporabniku omogočiti individualni
nadzor ni dovolj. Mora obstajati tudi kolektivno.
Razlog je, da večina uporabnikov ne zna programirati.
Če bi uporabnikom dali dovolj svobode,
da osebno preučijo in spremenijo programsko opremo.
To ne bi bilo dobro za vse neprogramerje.
Vključno morda z mnogimi med vami.
Če je nadzor dostopen tudi vsaki skupini ljudi,
potem so neprogramerji prav tako vključeni
v koriščenje ugodnosti.
Naj vam ponazorim z nekaj primeri,
kako se to odvija.
Nesvobodna programska oprema je polna škodljivih lastnosti.
Za te lastnosti je značilno, da počnejo stvari, kot
je nadzor uporabnika, omejujejo uporabnika.
Imenujejo se digitalne lisice.
Ali upravljanje z digitalnimi omejitvami.
Obstajajo zadnja vrata, ki prejemajo ukaze od drugod
in vplivajo na uporabnika brez soglasja.
Tako so razširjena,
da so običajni primer.
Če nekdo uporablja nesvobodno programsko opremo,
skoraj zagotovo uporablja nesvobodno programsko
opremo s škodljivimi lastnostmi.
Naj vam to dokažem z nekaj primeri.
Morda ste slišali za lastniški paket, v katerem so
ljudje našli različne škodljive lastnosti.
Imenuje se Microsoft Windows.
Microsoft Windows ima dejansko zadnja vrata, ki omogočajo
nalaganje sprememb programske opreme na daljavo.
Microsoft lahko na silo spremeni programsko opremo.
Ne da bi vprašal za dovoljenje imenskega lastnika
računalnika. To pomeni, da je Microsoft
univerzalna škodljiva programska oprema.
Vsaka škodljiva lastnost, ki se je Microsoft lahko domisli,
bo že jutri vgrajena v Windows okolje, če je še nima.
Program s škodljivimi lastnostmi je škodljiva programska
oprema. Windows ni le škodljiva programska oprema,
temveč je univerzalna škodljiva programska oprema.
MacOS je tudi škodljiva programska oprema.
Ima digitalne lisice.
Vse iStvari, novejši računalniški izdelki podjetja
Apple, so še bolj zoprni.
Imajo nadzorne lastnosti, ljudje v njih
vedno znova najdejo nadzorne lastnosti.
Imajo najbolj tesne digitalne lisice, kdaj izumljene.
Podjetje Apple je celo prevzelo nadzor nad uporabniki
v nekaterih primerih nalaganja aplikacij.
Pionirji računalnika kot zapora.
Imajo zadnja vrata.
Flashplayer je škodljiva programska oprema.
Ima znano nadzorno lastnost
in prepoznavne digitalne lisice.
Flashplayer je brezplačen.
Ni pa svoboden.
Kakšen pomen ima umanjkanje cene?
Pomeni le to, da podjetje Adobe ne sili ljudi,
naj plačajo za zlorabo.
Če spletna stran uporablja Flash, se pritožite.
Amazon Swindle je škodljiva programska oprema.
Oblikovana je tako, da bralcem vzame tradicionalne pravice.
O tem bom več povedal kasneje.
Večina mobilnih telefonov vsebuje škodljivo programsko opremo.
Z nadzorno lastnostjo in univerzalnimi zadnjimi vrati,
ki omogočajo nalaganje sprememb programske opreme
na daljavo. Uporablja se tudi za spreminjanje mobilnih
telefonov na daljavo v prisluškovalne naprave.
Ste slišali za programsko opremo s hrošči?
Ta programska oprema je hrošč, prisluškovalna naprava.
Podal sem vam primere, ki vključujejo skoraj vse
uporabnike nesvobodne programske opreme.
Dokazal sem svoje stališče.
Brez špekulacij. Ekstrapolacija ni potrebna.
Kako se lahko zaščitimo pred škodljivimi lastnostmi
v programski opremi, ki jo uporabljamo?
Obstaja le ena znana obramba.
To je svobodna programska oprema.
Nekateri uporabniki svobodne programske opreme so programerji.
Včasih nekateri od njih pogledajo v izvorno kodo
iz kateregakoli razloga. V procesu
imajo možnost odkriti škodljive lastnosti.
Če nekdo najde škodljivo lastnost,
lahko program popravi.
Škodljive lastnosti se znebi.
Kar je v osnovi nemogoče
z lastniško programsko opremo.
Zaradi tega, četudi vem, da Windows
programsko okolje vsebuje določene škodljive lastnosti,
njegovi uporabniki še niso ustvarili različice
brez teh škodljivih lastnosti.
Ker nimajo izvorne kode,
ga niso uspeli spremeniti.
Ne le spremeniti.
Objaviti bi morali spremenjeno različico,
da bi jo prejeli drugi uporabniki.
Zato so te svoboščine tako bistvene.
Če bi uporabljali nesvoboden program,
in ga ne bi znali sami popraviti,
ga drugi uporabniki znajo.
Popravili bi ga, da zaščitijo sebe.
Ko bi ga, bi najavili spremenjeno različico,
ki bi vas ščitila.
V skupnosti uporabnikov programa
tisti, ki znajo, ščitijo celotno skupnost.
Za to potrebujejo štiri svoboščine.
Pri lastniški programski opremi
smo prepuščeni milosti razvijalca.
Značilno je to korporacija.
Pogosto velika korporacija.
Pravijo: Seveda veste, da lahko zaupate
veliki korporaciji, kot smo mi.
Kako bi lahko trdili, da je korporacija
vredna manj kot popolnega zaupanja?
Trdimo, da vam nikoli ne bi hudega storili.
Ni mogoče, da nam ne bi zaupali, kajne?
Nismo še slišali za korporacijo,
ki bi z ljudmi slabo ravnala.
S svobodno programsko opremo imamo nepopolno obrambo.
Ni zagotovil, ampak je precej boljše,
kot biti brez obrambe prepuščen milosti enote, ki jo
neznansko mika uporabiti svojo moč za pridobiti še več moči.
Zato so nesvobodni programi v široki rabi
praviloma škodljivi.
Vse so ustvarila velika podjetja.
Podjetja so soočena s skušnjavo: Kaj drugega storiti?
Lahko se le vdajo skušnjavi.
Moj zadnji poudarek o svobodni programski opremi:
Izobraževalne dejavnosti morajo
učiti izključno svobodno programsko opremo.
Muzej je nekakšna izobraževalna dejavnost.
Imamo računalnike za uporabnike.
Ti računalniki bi morali gnati le svobodno programsko opremo,
da bi uporabnike poučevali o svobodni namesto
poučevanja in spodbujanja o nesvobodni programski opremi.
Mnogi razvijalci lastniške programske opreme
ponujajo gratis kopije svojih nesvobodnih programov.
Šolam in izobraževalnim dejavnostim.
Zakaj to počnejo?
Ker želijo uporabiti te dejavnosti,
za vsiljevanje odvisnosti od nečesa.
Zagotavljajo gratis kopije, da bi se skozi dejavnost
ljudje naučili, kako jih uporabljati.
V procesu ljudje postanejo odvisni.
Kasneje so še vedno odvisni.
Po diplomi jim
razvijalec ne nudi gratis kopij
tega nesvobodnega programa.
Nekateri delajo v podjetjih,
ki jim razvijalec ne nudi gratis kopij.
Podobno kot razdeljevanje gratis igel,
polnih drog, ki povzročajo odvisnost.
Pravijo: Prva doza je gratis.
Ko postaneš odvisen, moraš plačati.
Šole in muzeji imajo družbeno poslanstvo.
Učenje odvisnosti od lastniške programske opreme
nasprotno temu poslanstvu.
Zato tega ne smejo početi.
Ljudi morajo izobraževati v uporabnike svobodne programske
opreme, pripravljene živeti v svobodni družbi.
Namesto preprečevanja svobodne družbe.
Obstaja globlji razlog za izobraževanje
najboljših programerjev.
Nekateri ljudje so rojeni programerji.
Tehnično so od 10 do 13 let stari
otroci fascinirani in želijo vedeti,
kako deluje vsak program.
Ko otroci vprašajo učitelje: Kako pa to dela?
Če gre za lastniški program, učitelj lahko le reče:
Žal mi je. Ne moremo ugotoviti, ker je skrivnost.
Izobraževanje ni dovoljeno.
Oprostite. Bolje, da tole raje zdaj vzamem.
Lastniški program je sovražnik duha
izobraževanja. Zato bi ga morala
katerakoli prava izobraževalna institucija
tam prepovedati.
Če pa je program svoboden,
učitelj lahko pojasni, kar zna.
Potem pa reče: Tukaj je kopija izvorne kode.
Potem boste vse razumeli.
Otroci, fascinirani, bodo kodo prebrali
in skušali vse razumeti.
Učitelj lahko reče: Če naletite na točko,
ki je sami ne znate razvozlati,
mi jo pokažite in jo bomo skušali skupaj razvozlati.
To daje našim rojenim programerjem
možnost naučiti se ključno lekcijo:
Koda je slabo napisana.
Ni je potrebno tako napisati.
Rojeni programerji so pametni
in lahko napišejo veliko kode, ki je ne bo nihče drug.
Pravilno deluje, ampak nihče drug je ne bo razumel.
Dobri programerji se morajo naučiti, naj
kode tako ne pišejo. Naučiti se morajo, kaj je ta koda.
Naučiti se morajo vseh različnih načinov pisanja kode,
ki jo bo težko razumeti.
Da se jim znajo izogniti.
Način, kako se naučiti pisanja dobre čiste kode,
je brati veliko kode in pisati veliko kode.
To vam daje priložnost brati kodo
velikih programov, ki jih resnično uporabljamo.
Potem v njih pisati spremembe.
Tako se naučite ravnati pri težavah
s kodo v velikih programih.
Preden lahko sami napišete velik program
in ga napišete dobro,
morate spremeniti obstoječe
velike programe in se naučiti, da to storite dobro.
To priložnost lahko nudi vsaka šola,
vendar le, če je šola s svobodno programsko opremo.
Vsak muzej z razstavo, ki vključuje programsko
opremo, bi moral razkriti izvorno kodo
programske opreme kot svobodno programsko opremo.
Da bi zainteresiranim ljudem dovolil razumeti,
kaj se dogaja.
Obstaja še globlji razlog
za izobraževanje. Izobraževanje v državljanstvu.
Ni dovolj.
Ni dovolj le učiti neko tematiko.
Veščine ali podatke.
Učiti moramo duh volje.
Navado pomagati svojemu sosedu.
Prakso deliti znanje.
Vsak razred mora slediti pravilu:
Študenti, če prinesete programsko opremo v razred,
je ne smete zadžati zase.
Deliti jo morate z ostalimi v razredu.
Vključno z izvorno kodo.
V primeru, da bi se kdo želel učiti.
Ker je razred kraj, kjer si delimo svoje znanje.
Zato: Če jo lahko delite z izvorno kodo,
lahko sem prinesete programsko opremo.
Seveda mora organizacija
slediti lastnemu pravilu.
V razred prinesti le svobodno programsko opremo
in jo deliti z vsemi v razredu.
Ob koncu pogovora o svobodni programski opremi
me ljudje sprašujejo: Iste ideje veljajo še kje drugje?
Zdaj jih poznate.
Lahko razumete vprašanje.
Pogosto me vprašajo: Kaj pa strojna oprema?
Potrebujemo kopirce za strojno opremo.
Če smo natančni, vprašanje ni smiselno.
Danes obstajajo 3D tiskalniki.
Vnesete datoteko, ki je nekakšen dizajn.
Naprintal bo predmet. Če ta predmet...
Lahko bi vprašali o dizajnu.
Bi moral biti svoboden?
O tem bom govoril ob koncu tega govora.
Proti koncu.
Toda ta tehnologija je šele v povojih.
Poglejte po tem prostoru.
Večino predmetov, ki jih lahko vidimo tukaj,
je mogoče natiskati s 3D tiskalnikom.
Mogoče, v prihodnosti.
To se bo zgodilo samo od sebe.
Poglejte: Kadar vrednotimo etično vprašanje,
prevajamo svoja prepričanja
na različne možne odločitve in njihove posledice.
Sprememba konteksta,
ki vključuje spremembo v tehnologiji,
lahko spremeni posledice določene odločitve.
Lahko jo napravi boljšo ali slabšo,
kot je bila.
Na primer:
Če bi lahko zanesljivo obujali mrtve,
umor ne bi bil tako slaba stvar.
Sodnik bi rekel:
Za kazen boste plačali njegovo novo telo.
V ZDA bi vsi potrebovali
nezavarovano morilsko zavarovanje.
V civiliziranih državah
bi zanj poskrbel državni zdravstveni sistem.
Če bi naredili vse predmete, ki jih uporabljamo,
bi uporabili tehnologijo 3D izdelovanja.
Vse naše uporabne predmete bi delali
iz datotek in te datoteke bi bile primer,
zaradi katerega je to vprašanje tako pomembno.
Namreč, dela, katerih kopije imamo.
Z našimi računalniki lahko kopiramo.
Lahko naredimo več kopij in lahko jih spreminjamo.
Ker lahko počnemo te stvari, je vprašanje,
če nam je te stvari dovoljeno početi,
resnično in pomembno vprašanje.
To je tukaj pravo vprašanje.
Do nedavnega, če bi imeli kopijo, ki ne bi bila
program, bi bila zagotovo edina stvar,
ki bi vam preprečevala, da z njo karkoli storite,
zakon o avtorskih pravicah.
To se spreminja, ker začenjajo
vsiljevati licenčne pogodbe za končnega uporabnika.
Za objavljena dela in programsko opremo.
Mogoče bom moral kdaj spremeniti naslov svojega predavanja.
Ga delno preoblikovati.
Ker je v večjem delu delu o avtorski zakonodaji.
Isto vprašanje postavimo z druge strani, če rečemo:
Kako naj bi avtorsko pravo opredeljevalo,
kaj lahko počnemo s svojimi kopijami objavljenih del?
Za to je uporabno pogledati zgodovino avtorskega
prava, ki je tesno povezana z zgodovino
tehnologije kopiranja.
Kopiranje se je začelo v starem svetu kot
branje ene kopije in pisanje druge.
Ta tehnologija je bila zelo počasna.
Imela pa je tudi druge zanimive značilnosti.
Najprej, imela je malo ekonomije obsega ali sploh ne.
Za 10 kopij bi potrebovali približno
deset krat toliko časa kot za eno.
Drugič, ni zahtevala nobene posebne opreme,
razen opreme za branje in pisanje.
Tretjič, ni zahtevala nobene določene spretnosti,
razen same pismenosti.
Posledica je bila decentralizirana proizvodnja kopij.
Kjer je bila kopija in jo je kdo
želel kopirati, jo je lahko.
V starem svetu ni bilo avtorskih pravic.
Če ste imeli kopijo in ste želeli napraviti drugo,
vam nihče ni rekel, da tega ne smete storiti.
Razen, če lokalni suveren morda ni maral knjige.
V tem primeru vam lahko stori kaj groznega.
Niso točno avtorske pravice,
ampak prej cenzura. Oboje je imelo tesno zgodovinsko
povezavo, ampak ni bilo enako.
To se je dogajalo tisoče let, potem pa
je prišlo do velikega napredka v tehnologiji kopiranja.
Tisk.
Tisk je naredil kopiranje veliko bolj
učinkovito, vendar na neenoten način.
V obdobju tiska sta potekala kopiranje
masovne proizvodnje in enkratno kopiranje enako počasi.
Oprostite, v starem svetu.
V obdobju tiska je kopiranje
masovne proizvodnje postalo mnogo bolj učinkovito.
Enkratno kopiranje ni imelo prednosti.
Najhitreje je bilo eno kopijo napisati na roko.
Toda tisk je pomenil
velik napredek, če ste želeli napraviti več kopij.
Razlog za to je ekonomija obsega.
Pri uporabi tiska je bilo potrebno
veliko dela za postavitev tiskarskih črk za stran.
Ko pa je to bilo opravljeno, ste lahko iz nje
hitro napravili identične kopije.
Poleg tega so bili tiskarski stroji in tiskarske črke
draga oprema. Večina pismenih ljudi
ni imela svojega tiskarskega stroja.
Prav tako ga niso znali uporabljati.
Uporaba tiskarskega stroja je drugačna
veščina kot branje in pisanje.
Posledica je bil centraliziran sistem
proizvodnje kopij.
Kopije vsakega dela so delali le na nekaj mestih in jih
potem prevažali tja, kjer jih je nekdo želel kupiti.
Avtorske pravice izvirajo iz obdobja po tisku.
To je bilo obdobje, ko so vladarji
imeli navado izdajanja različnih vrst monopolov
komurkoli, kogar so želeli nagraditi
iz kateregakoli razloga.
Začeli so izdajati monopole za tisk
določenih knjig ali celo za tisk knjig nasploh.
Avtorske pravice v Angliji, ki so
bolj ali manj temelj današnjih avtorskih pravic,
so bile prvotno cenzorni sistem.
Leta 1553, če se ne motim,
je kraljica Marija I. želela cenzurirati protestantizem.
Za to je bila pripravljena ubijati.
Sprejela je zakon, po katerem je bilo potrebno
državo prositi za dovoljenje pred izdajo knjige.
Dovoljenje je bilo podeljeno kot večni monopol.
Enemu založniku.
Mimogrede, pravkar sem se spomnil nečesa, na kar
bi moral opozoriti na začetku:
Če me fotografirate, prosim, slik ne dajte na Facebook.
Facebook je nadzorni motor.
Ne uporabljam ga. - Dobro. Jaz tudi ne.
Facebook ni vaš prijatelj.
Če objavite fotografijo na Facebooku,
Facebook sprašuje po imenih
ljudi, ki so na fotografiji.
Samo z objavo pomagate Facebooku zbirati informacije
o ljudeh, ki so na fotografiji.
Ne želim si, da bi mi to storili.
Lahko bi postavil vprašanje, če je to dober način
za obravnavo vaših prijateljev.
Vztrajam pa le v mojem primeru.
Če ste pogovor snemali, avdio ali video,
in si želite distribuirati kopije,
je to v redu, v primeru, da to počnete
v formatu, prijaznem do svobodne programske opreme.
Torej v formatu, ki ni patentiran
in je vključen v svobodno programsko opremo.
To pomeni v formatih ogg
ali webm.
Ne formatov mp3, kateregakoli mpeg in zagotovo ne flash.
Prosim tudi, da dodate priznanje avtorstva Creative Commons,
z licenco brez predelav.
Razlog, zakaj uporabiti licenco brez predelav,
tiči v tem, da gre za izražanje mojih stališč.
Vrnimo se h osrednji tematiki:
Sistem avtorskih pravic cenzure
je zastaral v 80-tih letih 17. stoletja.
Založniki so zahtevali povrnitev svojega monopola.
Uveljavil se je malo drugačen sistem.
Monopol je podelil avtorju.
Za 14 let. Enkrat se je lahko obnovil,
če je bil avtor še vedno živ.
Ideja se je razvijala.
Avtorske pravice so bile sistem za vzpodbujanje avtorstva.
Za vzpodbujanje pisanja.
Na ta način naj bi prispeval družbi.
Ko se je pisala ameriška ustava,
je obstajal predlog zapisa, da so avtorji
upravičeni do avtorskih pravic, a je bil zavrnjen.
V ustavi je namesto tega zapisano:
Kongres ima moč, da spodbuja napredek
znanosti in uporabnih umetnosti.
V pridržanju pravic avtorjev in izumiteljev do
ekskluzivne uporabe svojih pisanj in raziskovanj za
določen čas, lahko ugotovimo tri stvari:
Prvič, avtorske pravice niso zahtevane, so na izbiro.
Drugič, če obstajajo, je to za namene spodbujanja
napredka, in ne gre za upravičenost avtorja.
Tretjič, veljati morajo za določen čas.
Vse od tedaj nas skušajo založniki
prepričati, da bi pozabili na te odločitve.
Za katere menim, da so bile modre.
Toda v obdobju tiska
avtorske pravice niso bile sporne.
Delovale so kot regulacija industrije.
Veljale so za založnike, nadzirali so jih avtorji.
Oblikovane so bile, da služijo splošni javnosti.
Zaradi tega so bile večinoma nesporne.
Preprosto jih je bilo uveljaviti in brez dvoma so koristile.
Večinoma so bile nesporne,
ker so bile uveljavljene le proti založnikom.
Navadnih bralcev niso nikoli omejevale.
Zato se niso pritoževali.
Preprosto jih je bilo uveljaviti,
ker jih je bilo potrebno uveljaviti le proti založnikom.
Preprosto je ugotoviti, kdo izdaja knjigo.
V knjigarni vprašate:
Od kod prihajajo te kopije?
To ni zahtevalo vdora v hiše vsakogar,
računalnika vsakogar ali povezave na internet vsakogar.
Poleg tega je bilo brez dvoma koristno
za družbo, ker se je družba
z zamenjavo zavestno odrekla
delom svoje naravne pravice, da karkoli kopira.
To je bil tisti del te pravice, ki je javnost
ni mogla uporabljati,
in je bil zato brez vrednosti.
V zameno je pridobil dejansko vrednost.
Napisanih je bilo več knjig.
Zamenjava je veljala za ugodno.
Ugodno za javnost.
Prav tako ugodna za avtorje.
Če bi bili še vedno v obdobju tiska,
se najbrž ne bi boril proti avtorskim pravicam.
Obdobje tiska je postopoma
nadomestilo obdobje računalniških mrež.
Naslednja pridobitev v tehnologiji kopiranja.
Znova je kopiranje postalo bolj učinkovito
in znova na neenoten način.
V obdobju tiska je bil položaj naslednji:
Zelo učinkovito kopiranje masovne proizvodnje
je postalo še bolj učinkovito.
Z začetkom v poznem 19. stoletju.
Enkratno kopiranje je še vedno potekalo počasi.
Z digitalno tehnologijo pri tem pridobimo.
Kopiranje masovne produkcije je bolj učinkovito.
Resnično je koristilo enkratnemu kopiranju.
Skoraj tako učinkovito je kot kopiranje masovne produkcije.
Nista povsem enakovredna.
Enkratno kopiranje je zdaj tako učinkovito,
da ga lahko opravlja sto molijonov ljudi.
Kar nas privede nazaj v položaj,
precej bolj podoben staremu svetu.
V katerem lahko delamo kopije na decentraliziran način.
Toda vsi si ne želijo, da bi lahko
imeli koristi od tega, da lahko delamo kopije.
Založniki si ne želijo, da bi dojeli
prednosti digitalne tehnologije.
Te koristi si želijo zadržati v svojih rokah
in nam jih preigrati
s svojo močjo.
Digitalna tehnologija dejansko
spreminja učinke avtorskega prava,
čeprav se pravno besedilo ni spremenilo.
Učinek je lahko povsem drugačen.
Namesto regulacije industrije nad
založniki, ki jih nadzirajo avtorji, da
bi koristili javnosti, imamo zdaj nedopustno
omejevanje javnosti, ki jo večidel nadzirajo
založniki z majhnimi kapljicami za avtorje.
Zato avtorsko pravo ni več nesporno.
Ljudje sedaj ustanavljajo stranke,
da bi se lahko borili proti njemu.
Ni ga več preprosto uveljavljati.
Ker zdaj zahteva vdiranje v dom vsakogar,
računalnik vsakogar in povezavo na internet od vsakogar.
V Evropi so pravkar zaposleni z vzpostavljanjem
vdora v mrežno povezavo vsakogar.
To je vdiranje z ukrepi, edinimi ukrepi, ki morda
lahko ljudi prepričajo, naj ne počno
nekaj tako uporabnega in preprostega kot je kopiranje.
To ni več koristno za javnost.
Ker svoboščino, ki smo se ji z zamenjavo odrekli
in nam je bilo vseeno, ker je nismo znali
uporabljati, zdaj lahko uveljavimo.
Želimo jo uveljaviti.
Kaj bi v tem položaju
storila demokratična vlada?
Vlada ljudstva, izvoljena od ljudstva, v imenu ljudstva.
Vlada bi rekla: Svoboščina, ki je bila državljanom
z zamenjavo odvzeta, jim mora biti povrnjena.
To svoboščino morajo imeti.
V sedanjem položaju je nedopustno,
da te svoboščine nimajo,
zato jim jo bomo povrnili.
S težnjo vlad, da storijo
prav nasprotno, lahko izmerimo
bolezen demokracije po svetu.
To so vlade ljudstva,
izvoljena s sredstvi v imenu korporacij.
Počnejo to, kar od njih
želijo korporacije, ki jih
to vprašanje najbolj zanima.
Te korporacije so založniki.
Vlade počnejo, kar želijo založniki.
Avtorsko pravo zaostrujejo,
ko bi ga morale sproščati.
To se kaže v časovni dimenziji.
Koliko časa naj velja avtorska pravica?
Podaljšujejo jo vse dlje in dlje.
Pred kratkim se je uveljavil večji
podaljšek časovnega trajanja avtorske pravice
na zvočnem posnetku v Evropi.
Žal moram reči, da ni bilo gibanja,
ki bi se izreklo: Ne nam več odvzemati naših pravic.
Obstajal je upor.
Ampak ni bilo dovolj veliko gibanje, da bi to ustavili.
Evropska unija se kaže kot močan motor,
ki poslovanju omogoča, kar si želi.
Močan sovražnik demokracije.
Ideja Evropske unije
je bila pobožna sanja, ker smo si
predstavljali, da bo demokratični sistem.
Pa to ni.
Najhujši primer je Mehika.
Tam avtorske pravice veljajo 100 let
po avtorjevi smrti.
V ZDA so leta 1998
avtorske pravice podaljšali za 20 let.
Na vsa, pretekla in prihodnja dela.
Kako se sklicujejo na spodbujanje ustvarjanja
preteklih del z retroaktivnim podaljševanjem avtorskih pravic?
Tega ne razumem.
Razen, če imajo časovni stroj.
Če imajo časovni stroj,
zakaj ga ne uporabijo?
Ne vidimo ga. Očitno ga še niso uporabili.
Zgodovinske knjige ne pričajo o tem, da so leta 1932,
ko so avtorji izvedeli, da bodo njihove
avtorske pravice leta 1998 podaljšane za 20 let,
kot so bile podaljšane že pred tem,
začeli delati s prenovljeno vizijo.
Zakaj ne uporabijo svojega časovnega stroja
in zagotovijo več priljubljenih klasikov?
Podaljševanje avtorskih pravic na prihodnjih delih
bi praviloma lahko spodbujalo več njihovega ustvarjanja.
Ampak le pri avtorjih, ki so zares nori.
Vsaki razumni osebi bi bilo vseeno.
Ekonomisti bodo pojasnili, da ima
znižana sedanja vrednost za dodatnih 20 let,
ki se začnejo 50 let po vaši smrti,
majhen učinek na vaše današnje racionalne odločitve.
Zakaj so sprejeli ta zakon?
Zaradi podjetij, ki so prepoznala,
da imajo donosne monopole,
ki so bili prikriti, da vzdržijo.
Kot recimo Disney.
Podjetje je ugotovilo, da bodo avtorske pravice iz prvih
filmov z Mikijem Miško, potekle.
Ko bi se to zgodilo, bi lahko drugi risali
Mikija Miško kot del svojega umetniškega dela.
Ker je podjetje Disney pridobilo velikanske količine
vrednosti iz javne sfere,
spoštuje pomembnost javne sfere.
In je trdno odločeno, da vanjo nikoli nič ne prispeva.
Podjetja kot je Disney
so kupila to zakonodajo.
Tako se dela zakonodaja v ZDA.
Zato ji pripada tako malo spoštovanja.
Kakšno moralno avtoriteto ima zakon,
ki so ga kupila podjetja?
Nič večjo, ko ta podjetja.
Kupila so to zakonodajo, da podaljšajo avtorske pravice za 20 let.
Kar pomeni, da bodo leta 2018
spet v istem položaju in do neke
mere bodo najbrž spet poskušala
storiti isto ter to imenovati
večne avtorske pravice in načrt za njihovo uveljavljanje.
Vsakih 20 let podaljševati
avtorske pravice za naslednjih 20 let.
Filmska podjetja želijo večne avtorske pravice.
Nimajo še moči, da bi
spreminjala ameriško ustavo.
Ob vsakem času se morajo pretvarjati,
da bodo avtorske pravice potekle.
Če jim jih bo uspelo podaljševati za vedno,
potem ne bo več nobena avtorska pravica
več potekla in to je njihov cilj.
Vendar, še bolj pomembna
kot dimenzija dolžine je dimenzija diha.
Katere uporabe avtorsko zaščitenega dela
krije avtorska pravica?
V času tiska
vse rabe niso bile predvidene.
V območju vseh stvari,
ki jih lahko počnete z objavljenim delom,
in prvotno so to bile popolnoma svobodne
dejavnosti bralcev ali uporabnikov,
so bile dejavnosti,
ki jih pokrivajo avtorske pravice, izjema.
Te dejavnosti so bile omejene z zakonom
in vse drugo so ljudje še vedno lahko svobodno počeli.
Založniki so prepoznali priložnost, da jim zloraba
digitalne tehnologije omogoča prevzeti popolni nadzor
in vsiliti vesolje papirnega izgleda.
To počnejo z digitalnimi lisicami,
eno od lastnosti škodljive programske opreme,
ki jo najdete v nesvobodni programski opremi.
Obenem si lahko pomagajo tudi s posebnimi
škodljivimi spremembami strojne opreme.
Ni izključno v programski opremi,
ampak skoraj vedno zahteva pomoč
nesvobodne programske opreme.
Programska oprema mora biti nesvobodna,
da bi dosegli svoj zli cilj.
Njihov cilj je omejevati uporabnike.
Poskus omejevanja ljudi skozi svobodno programsko opremo
je kot poskušati potisniti nekoga s pritiskanjem
kuhanih špagetov ob njega, preveč se zvijajo.
Preveč je gibljivo. Potrebujete nekaj trdega,
da bi lahko s tem potisnili nekoga.
Potrebujete nekaj, česar ni mogoče zlomiti
ali ukriviti, da bi ljudi zvezali.
Uporabljajo nesvobodno programsko opremo,
ki je uporabniki ne morejo nadzirati, ampak ta nadzira njih.
Tako poskušajo uporabiti nadzor, da bi omejili,
kar lahko ljudje delajo s svojimi kopijami.
Naj opišem, kaj so storili.
Najprej so se s tem uporabniki soočili
zunaj programske opreme, kot so recimo igre,
na DVD-jih.
DVD-ji so bili oblikovani tako,
da omejujejo uporabnike.
Video lahko shranimo v šifrirani obliki,
ki je bila prvotno skrita.
Skrivali so jo pripadniki zarote,
ki je vzpostavila DVD oblikovanje.
Uveljavila je tudi izdelavo DVD-jev in predvajalnikov.
Zarotniki so trdili, da se je, če želite izdelati
DVD predvajalnik, potrebno pridružiti zaroti.
Strinjati se morate, da oblika ostane skrivnost.
Strinjate se, da bodo vaši DVD predvajalniki zgrajeni
za omejevanje uporabnikov, tako kot ostali DVD predvajalniki.
Vsi DVD predvajalniki po svetu,
ki so uradno odobreni,
omejujejo uporabnike na isti način.
Nekaj časa je to delovalo.
Potem so ljudje spoznali format
in objavili svobodni program,
ki je lahko dekodiral šifriranje.
Filmska podjetja so poskušala
obtožiti znanega predstavnika te skupine,
a se je to izkazalo za nemogoče,
ker to ni bilo nelegalno.
Potem so začeli s postopki, da ga napravijo nelegalnega.
Najprej v ZDA z zakonom o avtorskih pravicah v digitalnem
tisočletju, ki je vsilil cenzuro takšne programske opreme.
Nacionalno sodišče je imelo sodni primer
o svobodni programski opremi za predvajanje DVD-ja
in sodišče je razsodilo, da je distribucija
tega v ZDA prepovedana.
ZDA so začele cenzuro programske opreme.
A se je razširila v EU. Z Evropsko direktivo o avtorski
pravici v informacijski družbi izpred okoli devetih let.
Večina EU držav je uveljavila
direktivo v strožji obliki kot je bilo potrebno.
Čeprav so nekatere države sprejele
nenavadno odločitev, da direktiva ne velja
pri določeni programski opremi za predvajanje DVD-jev.
Na Finskem je sodišče odločilo,
da je programska oprema tako vseprisotna,
da metoda šifriranja DVD-jev
ni več učinkovita za omejevanje občinstva
in zanjo torej zakon ne velja.
Če bi lahko stavili na to, bi bilo čudovito.
Potrebno bi bilo spraviti svoboden program
v distribucijo v zadostnih količinah,
da bi postal legalen za distribucijo.
Potem bi zmagali.
Ponavadi, ne pa vedno.
Ko so filmska podjetja odkrila,
da ta zakonodaja pravzaprav ni preprečila
ljudem pridobivati svobodno
programsko opremo za predvajanje DVD-jev,
so vzpostavili še eno shemo,
da bi vsilili šifriranje, imenovano AACS ali Sistem
za napredni dostop do vsebin. Uporablja se v Blu-ray diskih.
Mislili so, da ga nikoli ne bo mogoče zlomiti,
a so ljudje objavili svoboden program
za dešifriranje Blu-ray diskov.
Vendar ga ni mogoče vedno uporabljati.
Da bi ga uporabljali, morate poznati ključ.
Ta ključ nenehno spreminjajo.
To je bitka, ki je ni mogoče
dokončno in za vedno zmagati.
Diski Blu-ray imajo dodatno raven
upravljanja digitalnih omejitev,
ki jih spreminjajo, reprogramirajo
vsake tri mesece ali nekaj podobnega.
Tega ne uporabljajo vsi,
vendar obstaja.
Za svobodni svet bo zelo zahtevno shajati
s sistemom omejitev, ki se neprestano spreminja.
Napačno je predvidevati,
da bi zato, ker nas je veliko in ker smo pametni,
uspeli vedno tehnično premagati sovražnika.
Tega ne smemo imeti za samoumevno.
Podcenjevanje sovražnika
je prvovrstno dejanje norosti.
Velikokrat je vodilo k porazu.
Danes poznamo distribucijo filmov
na internetu z upravljanjem digitalnih omejitev.
Svojo shemo upravljanja
digitalnih omejitev bi lahko
čez noč spremenili.
Izjemen izziv je videti,
kako jo kdorkoli lahko premaga.
Ne moremo predvidevati,
da bomo njihove lisice lahko tehnično premagali.
Videli smo upravljanje digitalnih pravic v glasbi.
Kakšnih 10 let nazaj
smo poznali nekaj podobnega zgoščenkam,
toda niso bili zapisani po
opredelitvah za zgoščenke.
Zato smo jih imenovali crknjeni diski.
Bili so CD-ji.
Ampak c je pomenil crknjeni.
Ljudje so pripravili sezname teh
diskov, da bi drugim povedali, česa ne kupiti.
Nekoč sem tako predaval
v Španiji, kamor me je povabila
regionalna vladna agencija.
Seveda so mi zatem dali
knjige s čudovitimi fotografijami
regije in zgoščenke
z glasbo iz regije.
Eno sem želel poslušati,
ker je bila od glasbenika, za katerega sem slišal.
Na srečo, preden sem odprl zavoj,
sem namesto logotipa Compact Disc
videl drugačen simbol.
Pisalo je: Nadzor kopiranja. Disk se lahko predvaja
v sistemih Windows in Macintosh.
Kar je pomenilo: Ne na računalniku, ki ga imam jaz.
Razlog, zakaj je disk imel ta simbol,
tiči v odločitvi nekaterih evropskih držav,
da simbola Compact Disc ne morejo
dodati na te diske, ker jih niso zapisali
po specifikacijah, opredeljenih za CD.
Dodati so morali nekaj drugega
in to se je izkazalo za uporabno.
Vrnil sem jim disk z besedami: Tukaj vidite obraz
sovražnika. Prosim, vrnite tole
nazaj v trgovino.
Ne bi smeli obdržati vašega denarja.
Tiste glasbe nisem nikoli slišal.
Mogoče je nikoli ne bom.
Ampak tudi tako je v redu.
To je majhna žrtev
za svobodo.
Pripravljeni moramo biti na boj,
če želimo ohraniti svojo svobodo.
Sicer nas bo nekdo prisilil k izbiri.
Če ne bomo izbrali svobode, jo bomo izgubili.
Takoj takrat in tam.
Podjetje Sony je imelo pametno idejo
za izdelavo crknjenih diskov.
Namesto zapisovanja posnetkov
na čuden, zavit način, upajoč, da ga računalniki
ne bodo prebrali, so naložili program.
Ideja je bila takšna: Če vstaviš disk
v računalnik, se program zažene
samodejno.
Prevzame nadzor nad
operacijskim sistemom in naloži spremembe.
Da bi omejil dostop do vseh teh zgoščenk.
Ta program je bil podoben
virusu ali orodjem, ki bi jih uporabil kreker
za vzpostavljanje nadzora nad vašim računalnikom.
Imenuje se korensko orodje ali root kit
in je nelegalno.
Dejansko gre za resen zločin,
distribuirati takšno programsko opremo
ali jo zaganjati na računalnikih ljudi
brez njihove privolitve.
Toda to je storilo podjetje Sony.
Povzročala je tudi druge spremembe v sistemu.
Izpodbijala je varnost sistema na različne načine.
Spremenila je tisti del sistema, ki bi ga lahko
uporabili za preveriti, kaj je naloženo v sistemu,
da bi prikrila svojo prisotnost.
Spremenila je drugi del sistema,
ki bi ga lahko uporabili za izbrisati to programsko opremo,
tako da je v resnici ne bi izbrisal.
Sliši se kot virus
v vsakem pogledu.
Podjetje Sony je storilo hud zločin,
a ne edini.
Del te programske kode
je bila koda, vzeta iz svobodnega programa,
objavljenega pod
splošno javno licenco GNU,
ki je licenca svobodne avtorske pravice ali copyleft.
Kar pomeni, tako pravi: Ko distribuirate
katerikoli program z nekaj te kode,
mora celoten program postati
dostopen pod isto licenco.
Uporabnikom morate zagotoviti kopijo licence,
da pozajo svoje pravice.
Izvorno kodo celotnega programa jim morate
morate narediti dostopno.
Podjetje Sony ni storilo nič od tega,
s čimer je kršilo pravice razširjanja.
Zahvaljujoč zakonu, ki ga je podjetje
Sony kupilo sredi 90-tih let prejšnjega stoletja,
to pomeni hud zločin v ZDA.
Podjetje Sony nikoli ni bilo preganjano.
Ameriški uradniki so povsem dobro razumeli,
da je naloga ameriške vlade,
ohranjati moč teh korporacij
nad državljani.
To je vlada okupacije
za imperij megalomanskih korporacij.
Podjetja Sony niso preganjali.
Ljudje pa so tožili podjetje Sony.
Žrtve.
Žal so svoje obtožbe usmerili
ne na zli namen
nalaganja korenskega orodja na diske,
temveč le na druge nesramne reči,
torej sredstva, ki jih je podjetje Sony uporabilo.
To pomeni, da se je podjetje Sony pogodilo
v tožbi z obljubo, da v prihodnje,
če je omejeno, kaj lahko uporabniki počnejo,
teh sredstev ne bo uporabljalo.
Podjetje Sony je lekcija izučila.
V paketu Playstation 3
je bilo korensko orodje vgrajeno,
preden so prodali izdelek,
in je bilo oblikovano tako, da ga je bilo nemogoče
odstraniti in njegove baterije.
Vendar so bili tehnično premagani.
Leto ali dve nazaj je nekaj ljudi našlo način,
kako zlomiti določene dele lisic.
Uspeli so odkleniti stroj in nanj
naložiti programsko opremo po svoji izbiri.
Podjetje Sony je nadnje poslalo policijo.
Zato imamo tam zgoraj nalepke: Bojkotirajte Sony.
Torej, upravljanje pravic digitalnih vsebin v glasbi...
Obstajala je značilnost, s katero so se odkupili
za crknjene diske Sony. Program, ki se je zagnal avtomatsko,
se je poganjal v okolju Windows, če pa si ga dal v sistem
GNU plus Linux, te sploh ni motil.
Toda to ni izgovor.
Če nekdo skuša storiti nekaj izredno odvratnega,
pri tem naredi napako in nekaj načrtovanih
žrtev uide nepoškodovanih, to ni izgovor.
Upravljanje pravic digitalnih vsebin je v glasbi večinoma izginilo.
Zgodilo se je tole:
Založbe so sklenile pogodbe za prodajo
v storitvi iTunes z upravljanjem pravic digitalnih vsebin.
Potem so založbe odkrile, da je podjetje
Apple za volanom.
Podjetje Apple je bilo v dominantnem položaju
in jih je privilo.
Morali so jih prodati na nek drug način.
V pogodbi je bilo določeno, da jih lahko prodajajo
na drugi način le brez upravljanja pravic digitalnih vsebin.
Zato so to naredili. Poglejte! Ljudje so jih kupili.
Nebo se ni zrušilo.
Sčasoma se je podjetje Apple moralo znebiti
upravljanja digitalnih pravic.
Malo pritiska s strani
Sklada za svobodno programsko opremo je pomagalo,
da se jih na poti spodbudi.
Upravljanje pravic digitalnih vsebin je povečini izginilo
iz glasbe, ampak se plazi nazaj.
Zaradi pretočnih oziroma streaming storitev,
kot je spletna storitev Spotify.
V glasbo vračajo upravljanje pravic
digitalnih vsebin.
Glasbo oddajajo v skrivni, zakodirani obliki
s točno določenim namenom omejevanja uporabnikov.
Prav zato zahtevajo od uporabnikov, da zaženejo
točno določen nesvoboden odjemalski program.
Nesvoboden je zato, da omejuje uporabnike.
Obstaja določena značilnost, za katero bi bilo naravno,
da jo vstavijo, a je tam ne želijo.
To je značilnost: Shrani zadnji del na mojem
disku v datoteko.
Najbolj naravna, očitna značilnost.
Toda, želijo, da mislite,
ker je spletni prenos, te značilnosti ni mogoče imeti.
To je neumnost. To značilnost lahko imate.
Ne želijo, da ima program to značilnost.
Zato ven s tabo, prekleti Spotify.
Moramo razširiti novico, da te značilnosti,
te storitve zlorabljajo ljudi.
Ni se vam potrebno prepustiti njihovi milosti.
Potrebujete svojo lastno kopijo.
V nezakodirani obliki,
ki jo lahko uporabljate,
kakor želite.
Potem so bile knjige.
Tam zgoraj imate izvleček o
nevarnostih elektronskih knjig.
Upam, da boste vzeli en izvod.
Prilagajajo upravljanje pravic digitalnih vsebin za knjige.
Prvi poskus je bil pred 10 leti.
Pripravili so široko kampanjo za stike z javnostmi,
da bi nas prepričali, kako bodo elektronske knjige
resnično najboljše.
Začeli so izdelovati predvajalnike za elektronske knjige
in izdajati e-knjige.
Nek založnik je imel idejo, da bi
svojo linijo e-knjig, ki omejujejo uporabnike,
s tehnično tematiko prodajal z velikim uspehom,
če bi se začele z mojo biografijo.
Našli so avtorja, ki je prišel do mene s prošnjo
za sodelovanje, in sem mu rekel:
Le v primeru, da je ta e-knjiga izdana
brez kodiranja.
Da jo lahko ljudje distribuirajo.
Založnik tega ni sprejel,
zato sem rekel: Ne. Nekaj mesecev kasneje smo našli
drugega založnika, ki se je strinjal
in dejansko želel to na papirju.
Tako je bila knjiga pravzaprav napisana in izdana
pod svobodno licenco.
Označeno besedilo si lahko naložite
in si ga sami uredite in izdate.
To je bilo lepo.
E-knjige so propadle pred desetletjem.
Ljudem preprosto niso bile preveč všeč.
Bilo bi zelo lepo, če bi jih ljudje
zavrnili, ker se niso
želeli odreči svojim tradicionalnim svoboščinam
bralcev knjig.
Spoznali smo, da bi bilo to...
Nismo mogli predvideti,
da so jih najbrž zavrnili
iz povsem uporabnih razlogov
in agresorji bodo popravili uporabniško
izkušnjo in spet poskušali napasti našo svobodo.
Kar so tudi storili. Z izdelki, kot so
Shredder podjetja Sony in sNOOK založbe Barnes and Noble
in Swindle podjetja Amazon.
Slednji je oblikovan tako, da pretenta bralce
in jim odvzame tradicionalne svoboščine
bralcev knjig.
Na primer, svoboda
anonimnega nakupa knjige
z gotovino.
Tega Swindle ne dopušča.
Knjige za Swindle lahko kupite le pri podjetju Amazon
in podjetje Amazon ne dopušča plačevanja z gotovino.
Podjetje ljudem ne dopušča anonimnega nakupa.
Kar pomeni, da podjetje Amazon vzdržuje
gigantsko bazo vseh knjig, ki jih je vsak uporabnik
prebral na njihovi napravi.
Tovrstna baza ogroža človekove pravice.
Obstoja taksne baze ne bi smeli dopuščati,
ne glede na to, kje obstaja.
Ni potrebno vprašati, ali je prav podjetje Amazon
primeren skrbnik za to bazo,
ker nihče ne bi mogel biti.
Potem imamo svoboščino dati knjigo
nekomu drugemu, potem ko smo jo prebrali.
Svoboščina posoditi knjigo drugim ljudem.
Svoboščina prodati knjigo bukvarni.
Podjetje Amazon z digitalnimi lisicami izničuje
te svoboščine, skupaj s pogodbami za končnega uporabnika.
Podjetje Amazon ne spoštuje zasebne lastnine.
Podjetje Amazon pravi, da ne morete imeti knjige v lasti.
Če uporabljate njihov izdelek Swindle.
Pravi, da vse knjige pripadajo podjetju Amazon.
Vse, kar bralec dobi, je licenca za branje
pod vsiljenimi pogoji, izbranimi od podjetja Amazon.
Potem je tukaj še svoboščina obdržati knjigo,
kakor dolgo si želite.
In jo predati naprej svojim dedičem.
Podjetje Amazon to ukine z zadnjimi vrati.
Za zadnja vrata vemo z opazovanjem.
Ne vemo, kaj vse lahko naredijo,
ker ne vidimo izvorne kode.
Vemo le to, kar smo videli.
V različici 9 je podjetje Amazon na daljavo izbrisalo
na tisoče kopij
določene knjige.
Do tistega dne so te kopije
bile avtorizirane kopije.
Vzdrževane so bile na običajen
način, odobren s strani podjetja Amazon.
Avtorizirane kopije so bile do dne,
ko je podjetje Amazon odločilo, da niso.
Zaradi tega je podjetje Amazon natančno vedelo,
kje se nahajajo.
Podjetje Amazon je natančno vedelo, kam usmeriti napotke
za izginotje teh knjig.
Knjiga, s katero je podjetje Amazon demonstriralo
orwellovsko naravo svojega izdelka, je bila 1984 Georgea Orwella.
Če bi pisal romane,
si tega ne bi upal zamisliti.
Preveč neverjetno naključje,
bi rekli ljudje.
Toda to se je zgodilo.
Knjiga 1984 nam je dala slogan:
Veliki brat vas gleda.
Opisuje totalitarno državo, katere vladavina
se je začela z uničevanjem knjig, ki ji niso bile po godu.
In šlo je še na slabše.
Bilo je veliko kritik.
Podjetje Amazon je obljubilo, da tega nikoli več ne stori,
razen, če mu tako ukaže država.
To zame ni nič kaj pomirjujoče.
Vsi bi morali prebrati knjigo 1984.
Pa ne na bralniku Swindle.
Uradno ime tega izdelka je Swindle = Prevara.
Kindle pomeni zanetiti ogenj.
Kar namiguje na to, da je resnični namen naprave
zažiganje naših knjig.
Ampak mojih ne bodo dobili.
Ker nikoli ne bom uporabljal naprave te vrste.
Na ta način ne bom kupoval knjig.
Upam, da se mi boste pridružili v tem, da jih zavračamo.
Vsaka e-knjiga, ki mi daje manj svobode,
naj bo teoretično ali praktično,
kot tiskana knjiga, zame ni sprejemljiva.
4. maja, na dan boja proti upravljanju digitalnih pravic,
načrtujemo proteste po vsem svetu
proti upravljanju digitalnih pravic.
Če želite pomagati pri kampanji,
takrat ali pri drugih oblikah delovanja,
lahko jih prirejate kjerkoli,
obiščite spletno stran defectivebydesign.org.
Spletna stran za kampanjo proti upravljanju digitalnih pravic.
Podjetja se povezujejo, da bi zgradila sistem,
ki bi nas omejeval.
Povezati se moramo, da se upremo.
Pod kakšnimi pogoji bi podjetje Amazon lahko
prejelo klic od države, naj ljudem izbriše knjige?
Naj vam predstavim enega.
Pred nekaj leti sta
J.K. Rowlingova in njen založnik
na sodišču v Kanadi
dosegla odredbo, ki nalaga kupcem
ene njenih knjig,
da je ne smejo prebrati.
Dobesedno naročila je ljudem,
njenim oboževalcem, da knjige ne preberejo.
Zakaj?
Knjigarna je knjigo razstavila
pred datumom, ko naj bi se začela prodajati.
S tem je povzročila tveganje
pazljivo oblikovani
marketinški kampanji, zato morda
ne bo imela toliko milijonov dolarjev.
Ljudje so vstopili v knjigarno
v kateri so razstavili knjigo, jo kupili in odšli.
Ni uspela ugotoviti, kdo so.
Vse, kar je lahko naredila, je bilo dobiti objavo
sodne odredbe, ki ljudem prepoveduje prebrati knjigo.
Obenem je v Kanadi prepovedala objavo
sočnih skrivnosti iz zgodbe.
Nekoga sem prepričal, da mi jih pove, in sem jih objavil.
Ne zato, ker mi je Harry Potter tako pri srcu,
ampak zato, ker je bilo pomembno izzvati
nekaj tako grdega, kot je bilo njeno početje.
Ker nisem bil v Kanadi,
sem to lahko naredil.
Pozval sem tudi k bojkotu
Harryja Potterja.
Ne pravim, da ne bi smeli brati teh knjig.
To prepuščam ga. Rowlingovi.
Naj ona prepove ljudem brati njene knjige.
Pravim, naj jih ne kupujete.
Ne plačujte ogleda filma.
Izposodite si knjigo in jo preberite, če jo želite prebrati.
Pojdite v knjižnico.
Če boste knjigo vzeli s sabo, ji bodo poslali nekaj denarja.
Kar je slabo.
Če si jo izposodite, jo lahko preberete v knjižnici.
Izposodite si jo lahko od prijatelja.
Obstajajo različni načini, da knjigo preberete.
In ob tem ne date njej denarja.
Zdaj ima spletno stran,
na kateri prodaja e-knjige.
Ne vem, če trdi, da jih resnično
prodaja, morda uporabnikom le daje
licenco, da jih lahko berejo.
Ti uporabniki se identificirajo,
tako da, če se to ponovno zgodi,
jih Rowlingova lahko resnično izbriše.
Rekel sem že, da so zarote podjetij
ponavadi vzrok za te sheme upravljanja digitalnih pravic.
Razlog za to je dejstvo,
z nekaj izjemami,
da eno samo podjetje ponavadi ne
more vzpostaviti teh shem.
Potrebno je sodelovanje različnih podjetij,
založnikov in tehnoloških podjetij,
da bi ustvarila zaroto.
Če želijo dovoliti nekaterim drugim podjetjem,
da izdelujejo predvajalnike, morajo povabiti
ta druga podjetja, da se pridružijo zaroti.
Kako to, da vem za
tovrstne zarote?
Ker jih ne skrivajo.
Imajo spletne strani za zarote.
Na njih razlagajo pravila zarote.
Objavijo, katera podjetja
služijo zaroti.
Obiskal sem spletno stran
za AACS oziroma Sistem za napredni dostop do vsebin.
Videl sem te stvari.
Zarota obstaja, da omejuje
dostop javnosti do tehnologije.
Za zasebno dobrobit.
Moralo bi biti kaznivo. Kot so zarote za dogovarjanje cen.
Nenazadnje, to nas samo stane več denarja.
Toda zarota za upravljanje digitalnih pravic
lahko napada naše svoboščine,
kar je precej slabše.
Ta podjetja dejansko vedo,
da se jim ni potrebno ničesar bati,
ker so naše vlade na njihovi strani
proti nam.
Zato najavljajo,
ponosno najavljajo svoje zarote,
s katerimi nas omejujejo.
Torej, želim si, da gredo v ječo.
Namesto, da oblikujejo tehnologijo za spraviti nas v ječo.
Dokler tega ne omogočimo,
moramo sodelovati,
zato se včlanite na spletni strani defectivebydesign.org.
Kaj bi rekla demokratična vlada,
ki želi stati za tem, kar želijo njeni ljudje?
Namesto, da reče,
prepustiti se moramo korporacijam,
najbolje, da jih ubogamo,
mora zmanjšati moč avtorskih pravic.
Kako natančno?
Najprej, obstaja dimenzija časa.
Avtorsko pravico moramo omejiti, da traja krajše obdobje.
Predlagam 10 let,
od dneva objave.
Zakaj od datuma objave?
Zato, ker preden je delo objavljeno,
nimamo kopij tega dela.
Torej za nas ni pomembno,
kako bi teoretično počeli različne stvari
s kopijami, če bi jih imeli.
Lahko tudi pustimo umetniku,
da si vzame kolikor časa potrebuje, da uredi objavo,
in zaženemo uro zatem.
Zakaj 10 let?
V ZDA in nekaterih drugih državah
je običajni krog izdaje
dolg le tri leta.
V treh letih
so skoraj vse knjige razprodane
ali vse plošče razprodane.
Ni jih več.
Torej, 10 let je več kot trikratnik tega obdobja.
To bi moralo zadostovati.
Le majhen delež avtorskih del bi
po tem času še vedno ostal v prodaji.
S tem predlogom se vsi ne strinjajo.
Nekoč sem te predloge predstavil
na okrogli mizi s pisatelji fikcije
in nagrajeni pisci fantastike
iz ZDA so rekli: 10 let, to je noro.
Karkoli nad 5 let je nedopustno.
Tudi mene je presenetilo.
Do tistega trenutka
so me založniki uspeli
pretentati.
Ko zahtevajo več moči
nad medsebojno izmenjavo,
pravijo, da to počnejo v imenu umetnikov.
Morda celo izpostavijo nekaj
zelo znanih umetnikov,
ki bodo rekli: Da, hočem več moči.
Želijo si, da mislimo,
kako predstavljajo vse ostale umetnike,
ki pa niso dovolj slavni,
da bi jih povabili.
To ne drži.
Založniki te zelo slavne
in uspešne umetnike obravnavajo zelo lepo.
Ostale umetnike poteptajo v
zemljo s svojimi petami.
Ta avtor je to izkusil.
Njegova knjiga je bila razprodana
in njegovi oboževalci so ga spraševali za knjigo,
rekoč: Rad bi jo prebral, pravijo, da je odlična.
Kje lahko knjigo dobim?
Želel jim je poslati kopije,
pa tega ni smel storiti.
Ker je pravice prenesel,
za ekskluzivne pravice je pooblastil založnika.
Založnik mu ni dovolil poslati knjig.
Pogodba je vsebovala člen,
v katerem je bilo opredeljeno, če je knjiga razprodana,
se pravice vrnejo avtorju.
Založnik ni želel priznati,
da je bila knjiga razprodana,
čeprav so oboževalci trdili, da je ne morejo dobiti.
Zato je imel pravni spor s svojim založnikom,
ki je uporabljal avtorske pravice za njegovo knjigo,
da bi mu preprečil distribucijo kopij njegovega dela.
Ugotovil je,
da mu več kot 5 let avtorskih pravic
verjetno ne bo koristilo,
ampak je kljub temu uvidel, da mu lahko škodijo.
Rekel je: Samo 5 let.
Ne vztrajam pri točno 10 letih.
To predlagam kot grobo prilagoditev.
Nikakor ne morem vedeti,
koliko časa bi bilo najbolje.
Če vsem ostalim bolj ustreza pet let,
se bom strinjal.
Rad bi bil malo bolj predviden.
Predlagam, da jih skrčimo na 10 let.
Kaj pa širina?
Katere uporabe avtorsko zaščitenega dela
naj krijejo avtorske pravice
in kaj naj nam bo dopuščeno početi?
Mislim, da je to odvisno od vrste dela.
Razlikujem tri široke kategorije del.
Razdelitev temelji na vrsti prispevka,
ki ga dajejo družbi.
To ni vrednostna sodba.
Ne trdim, da je ena od teh vrst del
bolj pomembna kot druga.
Trdim, da prispevajo
na različne načine.
Najprej imamo dela
za praktično uporabo.
Dela, ki jih uporabiš, da opraviš neko delo.
Drugič, imamo dela, ki kažejo,
kar so določeni ljudje mislili ali mislijo.
Tretjič, imamo umetniška dela in dela za zabavo.
Njihov prispevek je na vplivu, ki ga ima delo.
Poglejmo vsako vrsto posebej.
V prvi kategoriji so dela
s funkcionalnim namenom.
Uporabite jih, da opravite neko delo.
To ne pomeni, da ne morejo imeti
estetskih vidikov, ampak so drugotnega pomena.
Obstajajo estetski vidiki
pisanja računalniškega programa.
Glavna točka tega programa je, kaj bo
za vas storil, ko ga poženete.
Dela v tej kategoriji vključujejo
računalniške programe, recepte,
izobraževalna dela, dela truda,
črkopis za prikazovanje besedila.
In druge reči.
Ta dela bi morala biti svobodno dostopna.
Svoboda je imeti nadzor nad lastnim življenjem.
Če delo uprabljate za opravljanje nekega dela,
morate imeti nad svojim delom nadzor.
To pomeni, da morate imeti nadzor nad objavljenim delom.
Uporabniki objavljenega dela
potrebujejo nadzor nad njim.
Morate biti svobodni, da ga uporabljate, kakor želite.
Svobodni, da ga spreminjate, da lahko
opravite delo, kakor ga želite opraviti.
Zatem morate imeti svobodo, da ga distribuirate
kopije svojega spremenjenega dela, da ga objavite.
Ker je vaša različica lahko
boljša za nekatere druge ljudi.
Morda jim bolj ustreza.
Tako kot vam bolj ustreza. Morda želijo opraviti delo
na način, kot ga želite opraviti vi.
Morate biti svobodni,
da ga objavite in jim ga omogočite.
Da lahko uporabniki kolektivno
in individualno nadzirajo delo
in dela, ko jih uporabljajo.
To nas vodi k istim štirim svoboščinam.
Ampak to niso vsa dela.
Obstajajo tudi dela, ki predstavljajo, kar nekdo misli.
Kot moje predavanje.
Kot mnenjski eseji.
Spomini, znanstvene objave.
To so dela pričevanj.
Določene osebe pravijo: To smo storili.
To smo videli. Podpisan ta in ta.
Tvegamo ugled, če je pri tem kaj narobe.
Za ta dela ni posebnega razloga,
da bi ljudjem dovolili objavljati spremenjene različice.
S tem bi le napačno interpretirali avtorje.
To pomeni, da ni posebnega razloga
za komercialno rabo tovrstnih del brez privoljenja.
Predlagam spremenjen sistem avtorskih pravic,
ki bo pokrival vso komercialno rabo in vse spremembe.
Eno svoboščino potrebujemo.
Svoboščino, da delimo.
Ko pravim, delimo, mislim na
nekomercialno razširjanje istih kopij dela.
Verjamem, da bi morali ljudje imeti svoboščino deliti
katerokoli objavljeno delo.
Ne govorim o zasebnih osebnih podatkih.
To je popolnoma druga tema.
Govorim o objavljenih delih.
Dela, katerih kopijo lahko kdorkoli pridobi na nek način.
Ta delno reduciran sistem avtorskih pravic,
ki nam daje pravico deliti, bomo sistem avtorskih pravic
vrnili v znosno industrijsko regulacijo, s katero lahko živimo.
Končali bomo vojno proti razdeljevanju.
To dela obstoječ sistem avtorskih pravic neznosen.
Dejstvo, da nam je prepovedano početi
preprosto in izredno uporabno stvar,
ki nam jo omogoča digitalna tehnologija.
Razdeljevanje.
Deliti pomeni sodelovati.
Gradi boljšo družbo.
Napadati razdeljevanje je napadati družbo.
Razdeljevanje je dobro in priročno,
zato bodo ljudje delili.
Le grdi drakonski ukrepi
jih bodo prepričali, da odnehajo.
Zakaj založniki in njihovi udomačeni politiki
vztrajno predlagajo in uveljavljajo grde drakonske ukrepe?
Želijo preprečiti, kar je preprosto in dobro.
Najprej so začeli oblikovati tehnologijo
z digitalnimi lisicami.
Ampak to ni vedno delovalo.
Ljudje so zlomili digitalne lisice.
Ustvarili so zakone za prepoved
lomljenja digitalnih lisic.
Zakoni so povsem škodljivi.
Digitalne lisice bi morali prepovedati.
Ne jih ščititi z zakoni.
To ni prav uspelo.
Potem so začeli tožiti najstnike
za sto tisoče dolarjev.
To tudi ni povsem uspelo.
Zadnja stvar je kaznovanje ljudi,
ki delijo preko interneta.
Obstajajo različni načini za to početi.
Kombinacija vsiljevanja cenzure na internetu
z določenim namenom blokiranja ljudi, ki delijo.
Seveda, druge stvari je tudi mogoče blokirati.
To dopušča arbitrarni sistem razdeljevanja.
Vzpostavljajo ga, da lahko blokirajo spletne strani
brez sodnega procesa.
Odklapljajo tudi ljudi
kot kazen, ker so bili obtoženi razdeljevanja.
Kazen za biti le obtožen.
Kar uničuje osnovno načelo
pravice.
Pripravljeni so uničiti osnovna načela
pravice.
Da bi dosegli svoje umazane cilje.
Končati moramo vojno proti razdeljevanju.
Zato pravim:
Razdeljevanje mora biti legalno.
Ni posebnega razloga za to kategorijo,
da bi dovolili komercialno rabo ali spreminjanje
brez avtorizacije.
Predlagam nekako omejen
sistem avtorskih pravic, ki bo dalje zagotavljal
nekaj prihodka umetniku v bolj ali manj isti
zanič in neprimerni obliki kot danes.
Razen nekaterih zvezdnikov.
Zanič je in neprimeren.
Potem je tretja kategorija:
Umetniška dela in zabava.
Za ta dela je spreminjanje težka tema.
Na obeh straneh so veljavni argumenti.
Na eni strani ima lahko umetniško delo umetniško celovitost.
Spreminjanje lahko uniči to celovitost.
Za dokaz le poglejte, kako Hollywood
na splošno razmesari igrane filme.
Tisti avtorji nimajo dovolj umetniške celovitosti,
da bi rekli ne.
Na drugi strani obstajajo
izjeme, ki si zagotovijo, da Hollywood
ne razmesari njihovih del.
Očitno imajo nekaj umetniške celovitosti.
Po drugi strani je spreminjanje umetniških del lahko
prispevek k umetnosti.
Upoštevajte na primer proces ustvarjanja ljudke umetnosti.
Mnoge stvari,
ki jih ljudje počnejo z internetom,
še vedno imenujejo programi.
Morda ti pojmi gredo iz mode
hitreje, kot lahko sledim.
Upoštevajte Shakespeara.
Nekatere od Shakespearovih dram uporabljajo
zgodbe, prepisane iz drugih del,
ohranjenih iz desetletij pred njimi.
Če bi takrat veljala avtorska zakonodaja današnjega časa,
Shakespeare, ali kdorkoli je že bil, ne bi smel
uprizarjati ali objaviti teh dram,
verjetno pa jih ne bi nikoli napisal.
Lastniki avtorskih pravic bi rekli:
Shakespeare me hoče poceni pretentati
za moje delo.
Če Shakespeare teh dram nikoli ne bi napisal,
ne bi mogli pokazati nanje in reči: To ni res.
Ker je napisano, lahko rečemo, da so vse
pomembni prispevki k človeški literaturi,
Škoda bi bila, če bi katerikoli drami
preprečili njen nastanek.
Potem, ko so Shakespearova dela prešla
v javno rabo, so druga dela, ki jih štejemo
med pomembna in vredna objave,
izhajala in bila na nek način predelana iz njih.
Na obeh straneh so veljavni argumenti.
Sčasoma sem se spomnil sporazumne rešitve:
Za deset let,
kolikor predlagam, da naj trajajo avtorske pravice,
bi veljal omejen sistem avtorskih pravic,
ki bi pokrivale vso komercialno uporabo in vse spremembe,
vsakdo pa bi lahko nekomercialno
redistribuiral enake kopije.
Potem bi avtorske pravice potekle
in ljudje bi lahko objavljali spremenjene različice.
To pomeni, da bi za objavo
spremenjene različice moral počakati
do deset let.
Do deset let lahko počakate.
Ne tako kot danes,
ko je potrebno čakati stoletje.
In umrete, preden prenehajo veljati.
To predlagam.
Še ena tema je remix.
Remix pomeni vzeti dele različnih del,
jih dati skupaj in ustvariti nekaj,
kar je v celoti povsem drugačno.
Preveč drugačno je, da bi štelo za spremenjeno različico
nekega dela, ker je njegov pravi namen
povsem drugačen.
Mnoga dela, katerih dele
ste morda uporabili v remiksu,
bi morala biti legalna.
Legitimen namen avtorskih pravic
je spodbujanje novih del.
Razlagati avtorske pravice tako,
da postanejo prepreka
ustvarjanju širokega razreda zanimivih
del je obrniti jih na glavo.
To se zgodi le,
kadar zakon, prvotno ustvarjen za dobrobit družbe,
postane izkrivljen pod vplivom zasebnih
interesov, da bi iz njih pridobili korist.
Kar imamo seveda mi.
Natančneje: Deljenje med vrstniki mora biti legalno.
Ne vem, kaj s storitvami, kot je
Megaupload, nenazadnje so podjetja.
Ne vem, če je bila storitev Megaupload legalna ali ne
po ameriški zakonodaji.
V vsakem primeru ne ugovarjam določenim
storitvam, kot je bila ta.
Delitev med vrstniki ne zahteva
nobenega podjetja, ki bi ga podpiralo.
To je zagotovo nekomercialna raba
in mora biti legalna.
Založniška podjetja bodo rekla: To je grozno.
Kradete glasbenikom.
Kar je neumnost.
Podjetja so vse ukradla glasbenikom.
Pustla niso nič, kar bi lahko vzeli, tudi če bi želeli.
Z izjemo dolgoletnih zvezd.
Tako to deluje.
Ko kupim komercialno zgoščenko,
me je sram, ker vem,
da ne podpiram glasbenikov.
Zakaj je tako? Ker večinoma
niso dolgoletne zvezde.
Glasbeniki.
Katerih zgoščenke kupujem.
Namreč, ko glasbeniki
dobijo pogodbo za album,
je določen delež imenovan
za glasbenike.
Toda nikdar ga ne dobijo.
Ker ista pogodba opredeljuje produkcijo
in stroške promocije
kot predujem
za glasbenike.
Delež cene, ki ga vi plačate in je predviden
za glasbenike, gre za: Povračilo predujma.
V resnici gre le z enega računa
založniškega podjetja na drugega.
Glasbeniki tega nikdar ne dobijo.
Skoraj nezaslišano je,
da založniško podjetje proda toliko kopij,
da pokrije tako imenovani predujem.
Denar začne dejansko pritekati h glasbenikom.
Album lahko postane platinast
v ZDA in nikoli ne doseže te točke.
Skoraj nikdar se to ne zgodi.
Če glasbeniki zaključijo s prvo pogodbo,
za katero je značilnih pet ali sedem albumov,
in so slavni,
lahko takrat dogovorijo novo pogodbo,
ki jim resnično zagotovi denar, če ljudje kupujejo albume.
Teh je zelo, zelo malo.
Velja le za njihovo kasnejšo glasbo.
Prvotni albumi ostanejo za vedno pod prvo
pogodbo in jim še vedno ne prinašajo denarja.
Kako imajo lahko glasbeniki korist
od svojih pogodb za plošče,
če postanejo zvezde?
Pridobijo na drug način.
Postanejo bolj znani.
Imajo več koncertov,
več objavljajo in več ljudi pride.
Prodajajo lahko blago na svojih koncertih.
Na ta način ustvarijo več denarja.
Obstajajo drugi načini
za promocijo glasbenikov.
Zahvaljujoč digitalni tehnologiji
lahko delimo njihovo glasbo.
Napišemo lahko, koliko smo izgubili.
Naša korist... - Ne, koliko smo izgubili.
Ne, v redu je. - Torej še teče?
Ja. - V redu. Dobro.
Želel sem le vedeti, če naj bi kaj ponovil.
Ne.
Pripravljen. - V redu.
Recite svojim prijateljem:
To je fino, poslušajte.
Objavljajte glasbenike.
To je bolj zdravo.
Ker tega ne nadzira denar.
Vpliv lahko umaknemo
iz razširjanja glasbe.
Menim, da je deljenje glasbe nasploh zdrava glasba.
Dodatni dober učinek bi bil
odstraniti ta velikanska podjetja,
ki so lobirala za nepravične zakone,
da bi tožili najstnike za stotine tisočev dolarjev.
Želim, da dobijo, kar jim gre,
torej da izginejo.
Ne pravi, da je pri
ustvarjanju in prodaji plošč kaj nepravičnega.
Fino bi bilo, če bi imeli sistem,
ki bi prodajalce plošč resnično prisilil,
da plačajo glasbenike, kar jih večinoma ne.
Točno določena založniška podjetja, glavna
založniška podjetja, vsako desetletje jih je manj.
Združujejo se.
Počela so tako grde stvari.
Izbrisati jih je potrebno.
To je dobra priložnost
za uveljavljanje korporativne smrtne kazni.
Kaj pa filmi?
Slišali ste o astronomskih zneskih,
ki se porabijo za snemanje filmov.
Bi se filmi še vedno lahko snemali?
Producent mi je povedal,
da med te stroške dejansko spada
bolj promocija kot produkcija.
Del, ki naj bi ga predstavljali produkcijski stroški,
je napihnjen v kreativnem računovodstvu.
Resnični strošek produkcije je bil verjetno precej nižji.
Po drugi strani je veliko rabe v filmski industriji komercialne.
To bi pokrival moj predlagani
sistem omejenih avtorskih pravic,
kot jih pokriva obstoječi.
S tema dvema skupaj
bi dobili denar za snemanje filmov.
Morda ne bodo šli do skrajnosti
pri uporabi posebnih učinkov,
ampak menim, da tudi to lahko preživimo.
Hollywood v vsakem primeru
proizvaja sranje.
To je močnejša izjava kot reči,
da Hollywood ponavadi proizvaja sranje.
Tudi to je res.
Trdim pa, da je to zaradi delovanja sistema.
Delovanje tega sistema sem spoznal v knjigi,
imenovani Reši mačko oz. Save the Cat.
Ta knjiga uči ljudi, kako
pisati in adaptirati scenarije.
Tega nisem imel namena početi.
Za to nimam niti talenta
ali želje.
Ker sem spoznal iz knjige, je bilo, kako sistem deluje.
Kako napraviti večino produkcije
v Hollywoodu, da je sranje.
Sem povsem proti cenzuri.
Ne podpiram ideje, da bi ljudem preprečili snemati filme.
Samo zato, ker tako mislim.
Imajo naj pravico, da jih vseeno snemajo.
To ni vprašanje, če naj jim bo dovoljeno
da jih snemajo, temveč vprašanje, če naj se odpovemo
svoji svobodi, da bi jim jih pomagali snemati.
To je povsem druga zgodba.
Tega ne bi smeli storiti.
Mimogrede, filmska produkcija
je v večini držav
zelo podprta z državnimi sredstvi.
Ne pravim, da je to nujno slabo,
temveč je to potrebno imeti v mislih, ko vprašamo,
če bi vseeno lahko snemali filme.
Na tej točki vas morda zanima:
Ker je obstoječ sistem slab,
pravim, da bi omejen sistem avtorskih pravic
zagotovil skoraj enako prihodkov.
No, to bi bilo prav tako slabo.
Morda bi želeli umetnike bolje podpreti,
kot jih podpira obstoječi sistem.
Imam dva predloga, kako bi to bilo mogoče.
Skladna sta z legalizacijo razdeljevanja.
Prvi predlog je,
da ga upravlja država.
Državna agencija bi dobila denar
iz splošnega proračuna
ali skozi napade
na spletne povezave
ali karkoli drugega, ni pomembno.
Ta denar bi distribuirala
po določenih pravilih
med umetnike.
Ne podjetjem, le umetnikom.
Zagotoviti bi morali, da nobeno podjetje tega ne bi vzelo
umetnikom.
Poskusili bodo.
Ključno je:
Koliko dobi vsak umetnik?
Predlagam nekaj, kar je podobno obstoječemu sistemu
in temelji na njihovi popularnosti.
Ne žirijah ali biroktratih ali drugih rečeh.
Popularnost je mogoče meriti brez
nadzora z nekakšnim glasovanjem.
Obstajajo različni načini, kako to storiti.
Kako določiti
na podlagi umetnikove popularnosti,
koliko denarja naj dobi?
Najbolj očitni način je linearna porazdelitev.
Ampak to ne daje rezultatov.
Preveč daje zvezdam.
Za zvezdo je preprosto
biti tisočkrat bolj popularna
kot povsem dober cenjen prihajajoči umetnik.
Z linearno porazdelitvijo bi A dobil
tisoč krat več kot B.
Kar pomeni, da B ne dobi dovolj, da bi živel od tega,
ali pa A postane nadbogat.
Nobeden od teh načinov ne doseže namena.
Zato predlagam, da uporabimo kubični koren
popularnosti vsakega umetnika.
Funkcija kubičnega korena izgleda nekako takole,
ker je kub iz tisoč deset.
Če je A, zvezda, tisoč krat bolj popularna
kot sposoben umetnik B, bi A dobil deset krat toliko kot B.
Ne tisoč krat toliko.
Ne tisoč krat ampak deset krat.
Rezultat tega naj bi bil tak,
da bi bil skupen znesek, ki gre za vse zvezde,
majhen delež.
Ni toliko zvezd
in dobile bi deset krat toliko ali nekaj podobnega.
Denar, ki bi bil namenjen vsem zvezdam skupaj,
bi bil le manjši delež skupnega.
Večidel denarja bi dobili umetniki,
ki res potrebujejo to pomoč.
Tako bi, ker bi bil sistem bolj konsistenten, dosegel
cilj podpiranja umetnosti.
To bi bilo možno s precej manj denarja.
Zato ni ključnega pomena,
kako bodo zbirali denar.
Ker bi toliko prihranili,
da bi morali biti le hvaležni, da prihranimo,
in ne skrbeti, kako plačujemo
znesek, ki ga dobijo.
Druga metoda, ki jo predlagam,
so prostovoljni prispevki.
Predstavljajte si, da ima vsak predvajalnik en gumb.
Ko ga pritisnete, plačate dolar
ali pol evra umetniku.
Anonimno.
Po moji ideji bi si v vsaki državi izbrali znesek.
Znesek bi izbrali, zato da bi skušali
maksimizirati celoten znesek, poslan vsako leto.
To je dovolj majhen znesek,
da veliko ljudi ne bi dvakrat pomislilo.
Pol evra lahko pošlješ
enkrat na dan.
Seveda obstajajo revni ljudje,
ki si tega ne morejo privoščiti in si tudi ne bodo.
To je v redu.
Ne bo nam treba izstisniti denarja
iz revnih ljudi za podporo.
Dovolj je nerevnih ljudi,
ki bi to z veseljem storili.
Lepo je podporati umetnost.
Omahovali bi le
pri vrednosti te polovice evra.
Kar ni preveč tehten razlog, da tega ne bi storili.
Zakaj tega ne storite danes?
Ker je pretežavno.
Težava vas ovira,
ne vrednost denarja, ki bi ga dali.
S tem predlogom bi odstranili vse težave,
napravili bi jih preproste kot pita.
Omahovali bi le zaradi tega,
koliko denarja dajete.
To bi po mojem mnenju dobro delovalo.
Ker se ljudje počutijo dobro, kadar dajejo.
Če ne bi bilo dovolj poslanega denarja,
bi lahko imeli tople in prijazne promocijske kampanje.
Da bi prepričali ljudi, naj dajo več.
V nasprotju z zlobnimi, zastrašujočimi,
žaljivimi promocijskimi kampanjami, ki pravijo:
Če razdeljujete, ste tatovi.
Kar je narobe.
Legalno gledano razdeljevanje ni kraja.
Pa vseeno tako pravijo.
Prestrašiti želijo ljudi, da ne bi pomagali drugim.
Ta kampanja bi naslavljala le dobre občutke.
Rekel bi: Ste poslali pol evra
danes nekemu umetniku?
Zakaj ne? To je tako majhen znesek denarja.
Če ste uživali v poslušanju ali branju,
stisnite gumb.
Dobro se boste počutili.
Če bodo ljudje to počeli, se bodo dobro počutili.
Naučili se bodo tega početi več.
To so metode, ki jih predlagam.
Podpirati umetnike in spodbujati razdeljevanje.
Naj omenim, da so tam zgoraj nalepke.
O GNU in Skladu za svobodno programsko opremo.
So tudi iBad nalepke.
Bad kot Slabo za vašo svobodo.
Vzemite nalepke, so brezplačne.
Vzemite jih, kolikor jih lahko, in jih dobro uporabite.
Nalepite jih, kjer jih bodo ljudje videli.
Imam tudi nekaj izdelkov za prodajo.
Na primer tile majhni bedži,
ki so po dva evra, in veliki bedži po tri evre.
Te sponke so po 10 evrov.
To so kovinske nalepke, kot je ta tukaj.
Na njih piše: Vsebuje GNU/Linux.
Dodate jih na svoje računalnike in se ne obrabijo.
Te so po dva evra.
Imam tudi tega čudovitega gnuja.
Rabi dom.
Dal ga bom na dražbo.
V dobro Sklada za svobodno programsko opremo.
Če ga kupite, vam z veseljem podpišem posvetilo.
Če imate pingvina,
rabite gnuja za svojega pingvina.
Saj vemo, pingvin težko deluje
brez gnuja.
Za draženje, prosim, pomahajte
in izkličite ceno, ki jo ponujate,
ker ni smiselno dražiti, če ne opazim.
Sprejemamo plačila v gotovini ali s kreditno kartico,
ki jo uporabljate za mednarodna plačila.
Začel bom pri 20 evrih.
20 evrov? Koliko?
30. Imam 30.
Lahko dobim 35 ali več?
Jaz bi dal 35.
Imate kreditno kartico za plačilo?
35. Lahko dobim 40?
40. - Prvi si videl.
40. Lahko dobim 45?
Lahko dobim 45?
Imam 45. Lahko dobim 50?
Imam 50. Lahko dobim 55?
Lahko dobim 55 ali več za tega čudovitega gnuja?
Lahko dobim 55 ali več
za Sklad za svobodno programsko opremo, da brani svobodo?
Imam 55. Lahko dobim 60?
Imam 55. Lahko dobim 60 ali več za
čudovitega gnuja, ki rabi dom?
Za Sklad za svobodno programsko opremo, da brani svobodo.
Lahko dobim 60 ali več? Zadnja priložnost.
Zadnja priložnost dati 60 ali več.
Prvič... - 60. - Imam 60.
Lahko dobim 65?
Za čudovitega gnuja, ki rabi dom.
Lahko dobim 65 ali več za Sklad za svobodno programsko
opremo, da brani svobodo?
Zadnja priložnost. Lahko dobim 65 ali več?
65 ali več? Zadnja priložnost.
Prvič. Drugič... - 65. - Imam 65.
Lahko dobim 70 ali več?
Imam 65. Lahko dobim 70 ali več za čudovitega gnuja?
Za Sklad za svobodno programsko opremo. Dobim 70 ali več?
Zadnja priložnost. Prvič. Drugič. Tretjič za 65.
Prosim, pridite dol. Prosim, pridite dol in plačajte.
Kdor želi medtem kupiti kaj drugega,
naj pride dol.
Hvala vam za pozornost.
Upam, da se vidimo kmalu.